Da li verujem da postoji ili je postojao život na Marsu?
Da, ja sam apsolutno siguran u to.
Postoji mnogo različitih objekata na Marsu
koji izgledaju upravo kao skulpture
koje izrađuju ljudi.
Moramo da se zapitamo
koja civilizacija je ovo napravila?
I šta im se dogodilo?
Ne postoji prirodna pojava
kojom se mogu objasniti ovi nuklearni podaci.
To je potpis oružja.
Otići na Mars je nešto
što mi znamo negde u pozadini naših mozgova
da moramo učiniti ili ćemo umreti.
Od praskozorja civilizacije,
ljudski rod je zahvaljivao za svoje početke bogovima
i drugim posetiocima sa zvezda.
Šta ako je to tačno?
Da li su vanzemaljska bića
zaista pomogla u oblikovanju naše istorije?
I ako je tako, možemo li pronaći istinu
kada se ljudi spuste na Mars?
# Drevni vanzemaljci 11x02 # Odredište Mars Datum originalnog emitovanja: 13. maj 2016.
Spremni smo za lansiranje.
Razumeo, pokrećemo lansiranje.
Zemlja, 2026.
Pet, četiri, tri,
dva, jedan.
Paljenje uspelo.
Podižemo se.
Četiri civilna astronauta
započinju svoje 150-dnevno putovanje ka Crvenoj planeti.
brzina blizu 24 hiljade kilometara na čas.
Putovanje će ih odvesti u svemir dalje
nego što je bilo koji čovek pre putovao
preko 200 miliona kilometara.
200 puta dalje od udaljenosti do Meseca.
Napuštate Zemlju prilično visokom brzinom.
i kosmički brod leti
dalje od Zemlje i dalje od Meseca
i dalje od Sunca.
Udaljenost ne mora biti naša najveća briga.
Potrebno je samo pet meseci da se tamo stigne.
To je svakako, hm, podnošljivo.
Problem je - vratiti se nazad.
Oni putuju toliko brzo
da mogu proći kroz čeličnu ploču debljine 3 metra.
Tako da raketa mora biti izrađena
tako da bude vrlo, vrlo dobro zaštićena
za ljude.
To nije lagan put.
I ima katastrofa koje se
mogu dogoditi u trenutku.
Ja to nekako volim da poredim sa onim kada su prvi istraživači
prelazili okean.
To su takođe bila duga, strašna putovanja
i mi smo ih preživeli.
I ja zaista vidim Mars
kao jedan od velikih, početnih stepenika
u istraživanju svemira.
Ja sam se rodila sa opčinjenošću za svemir.
I jedina stvar koju sam želela je da istražujem.
Želela sam da znam šta je tamo,
i da tamo odem.
I tako, s vremenom čula sam za Mars Jedan,
osećala sam kao da me sudbina poziva.
Kakva zadivljujuća mogućnost da na neki način date život
za viši cilj čovečanstva.
Mi smo vrsta istraživača.
I razlog zašto mi nastavljamo da tamo tražimo,
po mom mišljenju, je zato što smo odatle došli.
Jer nećete naći ni jedan drugi organizam na Zemlji
koji ima takvu opčinjenost za svemir,
za zvezde ili bilo šta
koji pokazuje takvu radoznalost kao ljudska bića.
I naš sledeći korak će biti kolonizacija Marsa.
Otud ideja
koju su drugi predložili da smo mi ništa drugo
nego marsovci, i stoga obavezni da tamo odemo.
Po NASA, kolonizacija Marsa
neće otpočeti sa ljudima, već s robotima
koji će biti poslati ispred da sagrade staništa,
vozila i sisteme za održavanje života.
Potom će biti poslati hrana i zalihe,
i na kraju i prvi ljudi
će stići,
spremni da započnu svoje nove živote kao marsovci.
Marsovsko okruženje je veoma različito od zemaljskog.
Sila gravitacije iznosi 38% od Zemljine.
Dnevne temperaturne promene su veoma ekstremne.
Na primer, ako se nalazite blizu ekvatora tokom letnjeg dana,
može biti i do 21 stepena Celzijusa.
Ali po noći, temperatura se može spustiti na
minus 55 stepeni Celzijusa.
Tako da tamo ima mnogo stvari koje su opasne po nas,
takođe uključujući radijaciju, i peščane oluje.
Atmosfera je neverovatno retka--
oko jednog procenta Zemljine.
Tamo ne postoji kiseonik za disanje.
Takođe, radijacija je veoma visoka.
Astronauti su tamo stoga
suočeni sa višestrukim teškoćama.
Marsovski dan je skoro kao i Zemljin.
Iznosi 24 časa i 39 minuta.
Tako da je samo nešto duži nego što je dan na Zemlji.
Ali marsovska godina traje dve godine,
jer je Marsova orbita dvostruka u odnosu na Zemljinu.
Zbog ciklusa dana-noći
i retke atmosfere,
Mars je jedina obližnja planeta gde se velike staklene bašte
osvetljene prirodnim sunčevim svetlom mogu primeniti.
Ove strukture će omogućiti kolonistima
da gaje svoju sopstvenu hranu
na hladnoj i neplodnoj planeti.
Očigledno je da se ne može osloniti na pošiljke hrane
od kuće koje stižu na svake dve godine.
Potrebno je da se gaji sopstvena hrana.
Mnogo ljudi misli, "Dobro, to je lako rešivo."
"Uzme se nekoliko krompira i kupusa, i može da se krene.
Može da se otpočne ratarstvo na Marsu."
Istraživanje koje je urađeno na Državnom univerzitetu Arizone
sugeriše da kada se pošalju mikroorganizmi u svemir,
oni se ponašaju drugačije.
Ne sviđa im se tamo gore.
Stotine, ako ne i hiljade, doktorskih teza
je napisano u poslednjih 20 godina
na temu kako da se gaji hrana na Marsu.
Izveden je jedan veoma interesantan eksperiment
pre par godina u Holandiji,
u kome je NASA obezbedila holanđanima ono što su mislili
da je skoro identična kopija zemljišta na Marsu.
Holanđani su zasadili 4.200 semenki u dato tlo,
svih vrsta raznog povrća.
I svaka je semenka proklijala.
Neke stvari su išle bolje od drugih--
šargarepe su tamo rasle jako dobro.
Ne dovodi se u pitanje da ćemo mi
biti sposobni da gajimo granu na Marsu.
Ali proći će stotine godina pre nego uzmognemo da uzgajimo
dovoljno hrane na Marsu da možemo da preživimo samo od te hrane.
Jedini način na koji ćemo biti u mogućnosti da to uradimo
je da planetu teraformiramo da postane mnogo
više nalik Zemlji tako da možemo da gajimo useve
na površini planete.
Skorašnjih godina,
naučnici su predložili razne metode za teraformiranje Marsa,
namerno ga menjajući da bude sličniji Zemlji.
Uglavnom se fokusaraju na otapanje leda na polovima
radi oslobađanja ugljen dioksida u atmosferu radi povećanja njene gustine.
Ako zagrejemo polove na Marsu,
to uzrokuje značajno povišenje temperature na Marsu,
i počinje da se formira tekuća voda na Marsu,
naročito u okolini ekvatora.
Voda sama od sebe će odlaziti u atmosferu,
što je još jedan gas za staklenu baštu.
I mi ćemo zagrejati Mars.
I bićemo u mogućnosti da sejemo useve na površini Marsa.
Ali to je daleko.
Do tada treba najverovatnije najmanje 300 godina.
S misijama kako iz NASA tako i iz privatnog sektora
sada i zvanično u poslu, spuštanje ljudi
na Mars nije više stvar naučne fantastike.
Ali da li ćemo zaista ići tako daleko
da teraformiramo planetu tako da
možemo da uspostavimo tamo trajno boravište?
I ako je tako, zašto?
Šta je to u vezi Marsa što nas nagoni da idemo tamo?
Zanimljivo je, da se za uslove na Zemlji
pre tri do četiri milijarde godina misli da su bili
jako različiti u odnosu na ove danas.
Slično Marsu, planeta je bila relativno nenaseljiva
i nedostajala joj je atmosfera.
Po teretičarima o drevnim astronautima
usmereno teraformiranje
je možda baš uzrok kako je život i na Zemlji započeo.
I kao dokaz,
ukazuju na naše najranije priče o stvaranju.
Kada pogledamo na mitove o stvaranju sveta,
jedna od stvari koju nalazimo u svim ovim pričama
je ideja da su bogovi tražili da stvore
uravnoteženo okruženje na Zemlji.
Priča o Genezi može da se gleda doslovno kao uputstvo
za teraformiranje Zemlje.
Dana prvog, Bog ili bogovi
stvoriše univerzum.
Dana drugog, bogovi stvoriše nebeski svod.
Ovo je opisano kao kupola,
ili granica koja odvaja nebo od Zemlje.
Što je praćeno pojavom biljaka i životinja
i kasnije ljudskih bića.
Meni je, kada pogledam na Genezu,
upravo to misao
o vanzemaljskoj poseti.
Ja sam siguran da bog postoji-- nema sumnje u vezi toga.
Da postoji viša sila.
Ali negde na tom putu, vanzemaljci
su se spustili na ovu planetu, stvaraju nas,
možda su čak i teraformirali planetu,
da bude prilagodljiva za život.
Pa, mi sada govorimo o izvođenju toga na Marsu.
Stvari koje ćemo raditi na Marsu mogu biti
iste one stvari koje su vanzemaljci radili
kada su došli na našu planetu.
Mi ćemo teraformirati planetu.
Stvarajući pogodniju atmosferu.
Topeći polarne kape da stvorimo reke i jezera.
I onda možda čak genetski manipulišući
organizmima da bolje preživljavaju na toj planeti.
I možda je čovečanstvo vođeno od strane vanzemaljaca
da ide na Mars i kolonizuje tu Crvenu planetu.
Sa našim planovima za kolonizaciju Marsa,
ljudi idu ustvari prate u stopu
vanzemaljce koji su došli na Zemlju
u udaljenoj prošlosti?
Teoretičari o drevnim astronautima sugerišu da ovo ne samo
da je slučaj, nego da čak postoji i dokaz da
su ovi strani posetioci mogli ovde da dođu
upravo sa iste planete koja je sada naše odredište.
10. marta 2006,
Marsov izviđački orbiter je stigao na svoje odredište,
i započeo kruženje na 300 kilometara
iznad Marsove površine.
Kružio je oko planete preko 40.000 puta i poslao
preko 264 terabajta podataka
i 200.000 fotografija
istraživačima na Zemlji.
28. septembra 2015,
Naučnici NASA su objavili
da su fotografije primljene sa Orbitera
konačno dovele do neke vrste
istraživačkog proboja kome su se nadali--
dokaz postojanja vode na Marsu.
Fotografije sa Orbitera
otkrivaju pruge koje izgleda da opadaju i teku tokom godine,
vrlo nalik sezonskom toku reka na Zemlji.
Astrobiolozi su dobili poziv za buđenje.
Ako postoji tekuća podzemna voda na Marsu,
i s obzirom da znamo da su sve hemijske strukture na Marsu
za život iste kao one na Zemlji.
Ako to imamo, nije verovatno
da nema života na Marsu.
Veliko pitanje je, na kjoe svi žele odgovor--
ima li dovoljno toga za Marsov živi svet?
I po mom viđenju, odgovor je „da“.
Nije potrebno da postoji tekuća voda unaokolo
slično jezercu da bi mikrobi mogli da prežive.
Postoje mikroorganizmi na Zemlji
koji žive u uslovima sličnim marsovskim.
Stoga, da li verujem da ima ili je bilo života na Marsu?
I ja kažem „da“ apsolutno sam siguran u to.
Tokom 1996,
istraživači iz NASA koji su proučavali
meteorit sa Marsa, pronađen na ledenim poljima Alan Hila
na Antarktiku
objavili su najavili su neočekivano otkriće--
dokaz o prošlom mikrobiotskom životu
na Marsu.
Oni su uzmakli od ovog zaključka
kratko nakon što je dospelo na naslovne strane na međunarodnom nivou.
Nakon više od jedne decenije, Over a decade later,
naučnici su ponovno ispitivali meteorit
i odredili da on zaista sadrži organsku materiju
i dokaz o fosilima bakterija.
Dokaz o mikrobiotskom životu na ranom Marsu
iz meteorita je sada vrlo jak.
To je skoro neoborivo.
Ne samo da neki meteoriti sa Marsa
pokazuju znake ranog života na Marsu,
to važi za skoro sve.
Dok su dokazi o mikrobiotskom životu
u meteoritima sa Marsa odlučujući,
geohemičar Stiven Bener je 2013. godine
predstavio nalaze predlažući
da ovi meteoriti ukazuju na mogućnost
još više zapanjujuću nego saznanje
da je na Marsu jednom postojao život.
On tvrdi da su oni možda odgovorni
za za sejavanje života ovde na Zemlji.
Bener je došao do ovog zaključka kada je našao
da određeni elementi za koje se veruje da su ključni
za početak života nisu sasvim dostupni na Zemlji,
i bili bi prisutni jedino
na površini Crvene planete.
Oduvek sam osećao da je Mars zapravo
bolje mesto za život od Zemlje.
Stiv Bener se skoro pridružio apelu da je Mars
kolevka života
ukazujući da su određeni elementi koji su ustvari
suštinski da bi se organska hemija odvijala pravilno
kao što su bor i molibden,
mnogo obilniji na Marsu nego što su na Zemlji.
Možemo da zamislimo da je život na Zemlji započeo na Marsu,
tako da smo u tom smislu svi Marsovci ili njihovi potomci.
Život na Zemlji zasejan sa Marsa?
Da li bismo mi zaista mogli biti Marsovci?
Teoretičari o drevnim astronautima kažu „da“,
i predlažu da je ovo zasejavanje Zemlje
moglo biti čak usmeren napor
vođen od čovekolikih bića
koja su postojala na Crvenoj planeti.
I oni tvrde da se ovi vanzemaljski preci
mogu naći u apokrifnim tekstovima
jevrejske biblije,
predstavljeni kao „pali anđeli“.
Znamo iz drevne legende iz knjiga o Enohu,
da je postojala grupa anđela
koji su se spustili na Zemlju
kršeći božanski zakon.
Oni su upoznali čovečanstvo
s metodama, sredstvima, znanjem,
koje bismo mi danas razumeli kao nauku i tehnologiju.
Ovi anđeli su bili u ljudskom obliku.
Nazivali su se, na hebrejskom, Ishim, što znači ljudi.
Izgledali su upravo kao i mi.
Pali anđeli su bili džinovi.
Bili su najmanje tri metra visoki, zastrašujući za gledanje.
Ogromne oči.
I bez krila.
Preko 100 godina, mitolozi
su razmišljali o ovoj ideji da su pali anđeli
na Zemlju došli sa Marsa.
Čak i Dante opisujući ovo u svom Raju.
On je ovo nazvao petim nivoom nebesa.
Da li je moguće da su pali anđeli
došli na Zemlju sa Marsa?
Da li možemo da protumačimo priču o palim anđelima
kao o bićima ne sa nebesa,
već sa Marsa?
Zasnivajući na ispitivanjima astronauta
koji žive na Međunarodnoj svemirskoj stanici,
naučnici su spekulisali o fiziološkim promenama
koje se mogu ispoljiti u narednim generacijama
ljudi rođenih na Marsu.
I teoretičari o drevnim astronautima ukazuju
da sličnost ovoga sa opisom palih anđela
može biti izvanredna.
Jedna od stvari u vezi ljudskog tela koja najviše začuđuje
je njegova sposobnost prilagođavanja.
I ako pogledate astronaute koji idu u svemir,
oni ustvari porastu za pet do osam centimetara.
I kada imamo ljude rođene na Marsu,
ono što će se dogoditi je da će okruženje
promeniti strukturu čovečijeg tela.
I ono što će moći da se vidi za par generacija
su ljudi koji su viši i mršaviji,
jer gravitacija na Marsu je manja od zemaljske.
Ako se ljudi razvijaju dovoljno dugo na planeti Mars,
mogli bi se razviti tako da budu viši,
imali bi veće glave;
imali bi duge i tanke udove.
Mogli bi zapravo razviti nešto krupnije oči
koje su opremljene da bolje vide u mraku,
zato što na Marsu jednostavno ima manje sunčevog svetla
nego na što ima na Zemlji,
jer je dalje od Sunca.
Mogli bi u konačnom da izgledaju kao predstave
anđela i raznih
drugih bogolikih bića o kojima smo čitali
u Bibliji i drugim drevnim dokumentima.
Ovi atributi nekoga
sa planete slabe gravitacije kao što je Mars
ili ko je proveo dugo vremena u svemiru
sasvim mogu biti isti atributi koje vidimo
kod palih anđela, koji su vrlo visoki
i – vretenasti
i – i možda bledi
i sa krupnim očima.
Nešto što bismo mogli da očekujemo da dolazi
sa druge planete slične Marsu.
Da li je život na Zemlji
zaista mogao poteći sa Marsa?
I da li je moguće da to nije bilo slučajno,
već osmišljeno?
I ako je tako, šta se uopšte dogodilo marsovcima?
Možda se tragovi mogu naći ispitivanjem
onoga za šta neki kažu da je neporeciv dokaz
oružja masovnog uništenja.
Prostirući se preko 4.000 kilometara
duž regiona ekvatora na Crvenoj planeti
nalazi se kolosalna pukotina u kori.
Nazvana je Vales Marineris,
duboka je preko 6,5 kilometara
što je četiri puta dublje od Velikog kanjona.
Pruža se dužinom jednakoj
rasponu Sjedinjenih američkih država
od Njujorka do Kalifornije.
Vales Marineris
je jedan od najvećih rovova na Marsu.
Imenovan je po jednom od Marinerovih letova iz sedamdesetih godina.
Poseduje neke veoma zanimljive geološke osobine.
Prilično je velika.
Tako da je zaista zanimljiv izazov
da se zaključi šta je formiralo ovu dolinu.
Istinski je ogromna.
I pitanje je, uh,
zašto su se ove osobenosti stvorile na Marsu u takvoj veličini?
Veliki kanjon je, znate, formiran od strane reke Kolorado.
Ja mislim da Vale Marineris
nije formiran od strane neke reke.
Potpuno je jasno da on nije stvoren
putem erozije vodom.
Preovlađujuća naučna teorija
sugeriše da pukotina
može biti rezultat vulkanske aktivnosti
zajedno sa pomeranjima ploča kore.
Ipak, inženjer Ralf Jirgens
o ovome polemiše u članku iz 1974, „O Mesecu i Marsu“,
da geografske osobenosti Vales Marinerisa
nisu pokazale znake da su bile poderane i uspravljene
što je tipično kod vulkanskog dejstva.
Pre, čini se da je bilo izdubljeno.
Jirgens tumači da osobenost
podseća na oznake
zaostale nakon električnog pražnjenja.
Po ovoj teoriji,
ovo područje je bilo pogođeno moćnom kosmičkom munjom,
dubeći reljef kako se kretala preko površine,
raznoseći materijal u svemir.
Iako naučnici NASA
ne podržavaju ovu teoriju,
ona dobija na snazi kod elektro inženjera.
Korišćenjem
dveju elektroda da se stvori električni luk
preko peščane površine, oni su bili u stanju
da prikažu u malom
kako je Vale Marineris moglo biti izdubljeno
putem električne munje.
Ova kategorija stvari ne vidi se kada je u pitanju vulkan
ili zemljotres ili bilo koji drugi tip prirodnog događaja.
Osobenost po sebi podseća na
mnoga električna pražnjenja koja smo mi izveli.
Ali, da li je kosmička munja
možda odgovorna za veliku pukotinu što se pruža po Marsu?
Ako je tako, da li je to bila prirodna pojava
ili napad?
Postoje neke veoma zanimljive priče
o naprednim vanzemaljskim oružjima nalik munji.
Na primer, u skandinavskoj, grčkoj i vedskoj tradiciji,
postoji oružje koje može da uništava čitave svetove.
U Vedama,
hm, nalazi se nešto po imenu „Vadžra“.
„Vadžra“ znači munja.
I ovo je veoma moćno oružje
koje ima Bog Indra.
To je bilo naročito oružje koje je bilo zamišljeno
da se uništi div po imenu Vritra.
Vritra je predstavljao tamnu snagu.
On je pustošio univerzum.
Stoga, morao je biti uništen.
Indra je upotrebio ovo oružje
da bi uništio ovog diva.
Vadžra je udar ove nadmoćne munje
koja sve uništava
i to je najdestruktivnije oružje koje bogovi imaju.
I ako se pogleda Mars taj ožiljak izgleda kao da je
od nekog ogromnog električnog udara.
Možda to Indrino Vadžra oružje,
koje pogađa planetu
stvarajući ogroman kanjon,
i jeste ono što
je zaista promenilo Mars.
Izgleda da su ova oružja
po svojoj prirodi vanzemaljska.
Da li je Vadžra, opisano
u drevnim Vedama,
zaista super oružje upotrebljeno protiv planete?
Teoretičari o drevnim astronautima kažu „da“,
i upućuju da postoje dokazi
o drugim oružjima masovnog uništenja
koja su eksplodirala na Crvenoj planeti.
U radu iz 2014. godine
objavljenom u Kosmološkom žurnalu,
fizičar Dr. Džon Brandenburg
predstavlja nalaze koji ukazuju
da je neko ili nešto
zbrisao život na Marsu
putem velikih nuklearnih eksplozija.
Postoji velika količina ksenona 129
u Marsovoj atmosferi.
Ksenon 129 nastaje
putem veoma silovitih nuklearnih reakcija.
Moje originalno objašnjenje, koje sam predložio,
bilo je da je ovo bio prirodni nuklearni reaktor koji postao nestabilan.
Međutim, kako sam razgovarao sa više naučnika,
oni su rekli da je spektar ksenona pogrešan.
Da je ovo potpis oružja.
To nije iz bilo kog tipa prirodnog nuklearnog reaktora.
Radijacioni uzorak
na Marsovoj površini pokazuje
da postoji opšti uzorak u ruševinama
koje se pružaju od dve vruće tačke radijacije
na severu Marsa
obilazeći celu planetu.
Regije sa zaostalom radioaktivnošću
su prekriveni staklom--
istim tipom stakla nagriženog kiselinom
koje se nalazi na mestima nuklearnih proba.
Naziva se trinitit.
I tako su hiljade kvadratnih kilometara Marsove površine
očigledno pretvorene u staklo.
Neko je očigledno bacio dva velika nuklearna oružja na Mars
da eksplodiraju u vazduhu.
Ne postoji prirodna pojava
koja može da objasni ove nuklearne podatke.
I tako mi moramo da idemo na Mars.
Moramo da pronađemo šta se tačno tamo dogodilo.
Da li zaista postoje tragovi
organizovanog masovnog uništenja na Marsu?
Ako je tako, da li su neki preživeli mogli
da stignu do Zemlje?
Možda još dokaza može biti pronađeno
ispitivanjem Marsovog pejzaža,
i njegovih tajanstvenih formacija
za koje neki kažu da su vanzemaljski artefakti.
554 solarnih dana
nakon što se vozilo za Mars Kjuriositi spustilo,
šalje svoje najnovije visoko rezolucijske
panoramske fotografije Marsovog pejzaža na Zemlju.
Nakon ispitivanja, arheolozi amateri
najavljuju iznenađujuće otkriće--
nečega što se čini da je obličje
locirano u Dingo prolazu,
koje podseća na statuu čoveka.
Nalaz je samo jedan od desetina
čudnih objekata, nalik zemaljskim, uočenih na fotografijama sa Marsovog vozila--
uključujući sarkofag...
statuu Bude...
...pa čak i krst.
Postoji mnogo
različitih objekata na Marsu kjoe ljudi vide,
ili misle da vide, na različitim fotografijama sa Marsa.
I zaista ih je teško odbaciti,
zato što izgledaju baš
kao skulpture koje prave ljudska bića.
Čak i posle ogromne kataklizme,
kao što se očigledno dogodilo na Marsu,
moguće je naći ostatke izgubljene civilizacije
koja ostavlja iza sebe one zadnje naznake
da smo bili ovde.
Teoretičari o drevnim astronautima
razmatrali su da može biti
artefakata i veštačkih struktura na Marsu
čim su stigle prve fotografije
od Vikingove misije na Mars
1979. godine.
Zvaničnici NASA tvrde da je uočena sličnost
formacija na Marsu sa rukotvorinama čoveka
usled pareidolije,
kada um opaža poznati uzorak,
kao što je viđenje oblika u oblacima.
Ali neki stručnjaci za fotografije nisu uvereni
da je to samo trik oka.
Džoi Vajt radi
na restauraciji fotografija 25 godina,
i tvrdi da je našao artefakte na Marsovoj površini
koji se ne daju objasniti.
Fotografija sa Marsa
su generalno dobri krupni planovi, i moguće je
da se uoče stvari kao što su glave statua i kameni blokovi,
ponekad sa ispisima i rezbarijama na sebi.
Stvarno je sramota da oni, oni toliko rade da unište ove fotografije.
Ali u osnovi ono što rade je da im smanjuju veličinu
tako da su detalji izgubljeni.
Ali s obzirom da sam radio na restauraciji fotografija,
znam kako da to uradim.
Sve što sam uradio sa ovim je da sam ustvari poboljšao kontrast
i malo izoštrio.
Detalji koje sam prvo primetio su
posebno oko i detalji nosa
na čelu statue ovde na levoj strani
sa veoma jasnom strukturom usta
i nešto što liči na uho, baš ovde.
I opaža se duga, uska, glava oblika izduženog konusa
na statui.
Ovo ovde sasvim može biti razrađeno uređenje glave
na ovoj statui ovde, koja izgleda da je odlomljena.
Ali teško je reći zasigurno.
Mislim, ovo je, to je oštećena statua,
zakopana skroz do brade
i verovatno postoji još mnogo više
zakopano odmah ispod u pesku.
Ali ustvari može se videti prilično jasno
to je tip stvari za koje se može očekivati da bude nađen
negde kao što su Centralna ili Južna Amerika.
Da li su zaista ruševine izgubljene civilizacije
rasute po Marsovom pejzažu?
Ruševine koje su kao one koje postoje na našoj sopstvenoj planeti?
Teoretičari o drevnim astronautima kažu „da“,
i kažu da je ovo
samo jedan od brojnih artefakata na Marsu
koji izgleda da imaju svoje parnjake na našoj Zemlji.
Određene strukture na Marsu mogu u celosti
biti u vezi sa strukturama ovde na Zemlji.
Na Marsu postoje strukture koje liče na piramide.
Postoji uspravno kamenje na Marsu
kao i strukture koje izgledaju kao Stounhendž.
Na Marsu postoji i struktura koja liči na Sfingu.
U okolini Sidonije, ima mnogo, mnogo objekata,
uključujući i oblast nazvanu „grad“,
gde je na Marsu locirano takozvano lice.
Postoji masivna petougaona piramida.
Postoji grupa drugih piramidalnih objekata
koje su u blizini.
I jedna od stvari koja je zaista zanimljiva
u vezi grada je da su neki ljudi ukazali na
ako se uzmu vrhovi svih piramidalnih struktura ovde--
i ima ih prilično--
da oni u osnovi odgovaraju izgledu sazvežđa Plejada.
To je nešto što smo već videli ovde na Zemlji.
Videli smo različite drevne, arhitektonske spomenike,
koji su takođe postavljeni da odslikavaju
sazvežđe Plejada.
Da li je moguće da su strukture na Marsu
stvarne i veštačkog porekla?
To je nešto na šta celokupna nauka kaže,
„Ne, nemoguće.“
Pa, da li je zaista tako?
Voda na Marsu-- nemoguće, zar ne?
Ne, dokazano je.
Tako da mi treba da se upitamo
koja civilizacije je ovo izgradila?
I šta im se dogodilo?
Neki sugerišu da su oni ustvari pobegli sa Marsa
i došli na Zemlju da bi obezbedili svoje preživljavanje.
Kada pogledamo na te izuzetne strukture
na Zemlji, slične onome što sada gledamo na Marsu,
čini da se upitamo da li su naši drevni vanzemaljski
preci učili ljude kako da grade ove spomenike?
I znajući da ćemo jednog dana, ponovo otkriti naše korene
na Marsu i moći da uporedimo ono što smo izgradili na Zemlji
sa onim što smo već odavno uradili na Marsu.
Da li mogu različite strukture i artefakti
pronađeni na površini Marsa,
zaista biti dokaz prošle marsovske civilizacije?
Civilizacije koja se obnovila na Zemlji?
Ako je tako, zašto bi NASA pokušavala da sakrije ovu vezu?
I da li postoji još toga
o čemu javnost nije bila obaveštena?
Marsovo vozilo Kjuriositi, od 2,5 milijardi dolara The $2.5 billion Mars Curiosity
je najnaprednije vozilo do sada za istraživanje Marsovog terena.
Pored obezbeđivanja fotografija u visokoj rezoluciji,
kao i uzorkovanja vazduha i tla,
tokom putovanja po površini planete--
takođe je sposobno da okrene kameru prema sebi.
Mogućnost koja inženjerima NASA omogućava
da dijagnostikuju i reše probleme sa Zemlje.
Zanimljivo je da nakon 50 sunčevih dana od početka misije,
vozilo je poslalo na Zemlju tajanstvenu fotografiju
koja prikazuje nešto što je nekim naučnicima izgledalo
kao senka čovekolikog bića
koje radi na vozilu.
Tu može da se vidi osoba.
I čak je izgledalo da ne nosi kacigu,
ali je bila u nekoj vrsti opreme i sa naočarima.
I to je učinilo da ljudi spekulišu da ono što bi moglo da se dešava
na Marsu je više nego što su NASA
i vojni svemirski program takođe
rekli da nam je ostvarljivo.
NASA o Marsu zna mnogo više
nego što nam govore.
Oni objave fotografije.
Dozvoljavaju da se stvari vide.
U opštem slučaju, ne komentarišu ih,
ali oni samo dozvoljavaju ljudima koji gledaju, da ih vide,
da vide te stvari i razumeju šta su one.
Ali ništa ne govore o tome,
zato što su ograničeni političkom realnošću.
Pre par godina,
pozvala nas je osoba imenom Džeki,
koja je tvrdila da je bila zaposlena u NASA.
I nastavila je sa svojom dubokom pričom
o tome kako su naša istraživačka vozila
poslala fotografije, koje je NASA zataškala,
ljudi koji se kreću po Marsu.
I bila je vrlo ubedljiva.
Izgledala je kao da tačno zna o čemu govori.
Oduvek postoji teorija da postoji svemirski program
iza svemirskog programa za koji mi znamo.
Taj program spada u „crne“ operacije.
To je program u kome milijarde dolara samo nestaju,
i niko ne zna na šta se ovaj novac troši.
I niko ne zna šta se dešava.
Škotski haker Geri Mekinon
je ustvari hakovao bazu podataka NASA,
i otkrio fajl, koji je sadržao listu
onih kako su ih nazvali ne-zemaljskim starešinama--
starešine vojske koji su ustvari
živeli i radili van planete Zemlje.
Sad, „ne-zemaljski“ ne znači obavezno „Mars“.
Ali ipak znači „u svemiru“.
I ono na što ova stvar ukazuje je da postoji neka vrsta
svemirskog programa koji je vrhunska tajna
koji postoji a da javnost ne zna za njega.
Da li zaista postoji
tajna vojna SAD operacija na Marsu?
Ako je tako, koliko dugo zapravo ona traje?
Neki istraživači predlažu da je izvodljiv plan
da se stigne na Mars začet
čak dosta pre nego što smo stigli na Mesec
i od strane istog naučnika koji nas je tamo odveo.
Verner fon Braun je bio genije raketne nauke,
i bio je opsednut odlaskom na Mars.
Bio je opsednut raketarstvom.
I napisao je knjigu 1948. pod nazivom Projekat Mars.
I to je u osnovi priručnik od 91 strane kako stići na Mars.
Sadrži urađene sve proračune,
sve jednačine za oblike polazne i prelazne orbite
koje treba koristiti da se stigne na Mars.
On je ustvari predviđao
da bi mogao poslati ljude na Mars do 1965.
Sve što je stavio u taj priručnik od 90-ak stranica
važi i dan danas.
Verner fon Braun je dao osnove našeg plana
da se ode na Mars i da se on kolonizuje.
Pa, svi misle, „Pa, mi samo to nismo nikad uradili.“
Ima i drugih ljudi koji misle da smo uzeli ovaj plan
i da smo zaista kolonizovali Mars,
i da imamo tamo koloniju astronauta
baš sada pod njegovim starateljstvom kao da je živ.
Postoje jaki dokazi
da je fon Braun radio tajno
sa delovima američke vlade
pokušavajući da stigne na Mars.
Da li je moguće da je to urađeno?
Da li mislite da je moguće da kje vlada
mogla nešto da sakrije?
Apsolutno.
Vratimo se na Projekat Menhetn.
Kada je razvijena nuklearna bomba, bilo je preko
140.000 ljudi uključeno u taj program.
Niko nije ni pisnuo.
Niko nije rekao šta oni to rade
i mnogi od tih ljudi nisu imali svest o tome
na čemu rade sve dok bomba nije bila isprobana.
Tako da je fon Braun mogao da radi
na tajnom programu za Mars,
i sa istim nivoom tajnosti
kao Projekat Menhetn,
on bi mogao do danas da bude vrhunska tajna
i neobjavljen javnosti.
Geniju Vernera fon Brauna zahvaljujemo
kao razlogu što smo uspeli da stignemo na Mesec.
Da li je on mogao biti organizator tajne misije na Mars?
I ako je tako, šta je bila njena svrha?
Torens, Kalifornija,
2015. godina.
Članovi odbora privatne svemirske agencije predvođene Elonom Maskom,
Space X,
najavljuje da jasan cilj organizacije
jeste i uvek je bio da pomogne čovečanstvu da kolonizuje Mars.
Ja zaista mislim da je važno
da smo mi kao vrsta, kao civilizacija,
na putu da postanemo istinska svemirska--
istinska svemirska civilizacija i više planetarna vrsta.
Elon Mask stav je da ljudi
ne mogu da prežive na beskonačno na Zemlji,
i da postoji mnogo pretnji nastavku
ljudskog života na Zemlji--
i od onoga što mi radimo sopstvenoj planeti,
ali takođe i od stvari kao što su asteroidi.
Dobijemo li jedan jedini udarac od asteroida velikog toliko koliki je bio
onaj što je zbrisao dinosauruse.
A to je, uzgredno, 100% verovatno
da će se dogoditi, pre ili kasnije.
Odlazak na Mars, to je instinkt za preživljavanjem.
To je nešto što znamo, to je negde
u pozadini naših mozgova da moramo učiniti ili ćemo umreti.
Mislim da je poruka ruševina na Marsu ta
da se to može dogoditi nama.
I treba da razmislimo o tome, kao vrsta,
o načinima da obezbedimo da ljudska rasa ne bude zbrisana,
jer uprkos našim manama, mi smo veoma
plemenit, moćan, važan deo ovog svemira.
To je nešto što će nas odvesti
nazad samim našim počecima.
I ovde ćemo zaista pratiti tragove
drevnih astronauta, koji su došli na Zemlju.
I konačno, mi ćemo biti kao oni,
postajući vanzemaljci i sami
i kolonizujuću stranu planetu.
Kada kolonizujemo Mars,
to je rekonstrukcija drevnih tragova.
To će biti ponovno povezivanje i sećanje
odakle smo došli.
I može biti da će kolonizacija Marsa
biti naše konačno spasenje.
Mars je veoma, veoma logična tačka,
ako bi život na Zemlji jednom postao nemoguć,
to je naš sledeći korak gde da idemo ako je opstanak naše vrste
u prvom planu.
Zbog toga što je možda to odakle smo mi došli.
Stoga smo mi zemaljska bića možda Marsovci.
Tada je pitanje
da li se ova igra odvija napred i nazad
stotinama hiljada godina?
Da li moguće da je
kolonizacija Marsa
ključ za naš nastavak preživljavanja?
I ako je tako, da li smo stojali
i ranije na ovoj litici?
Da li je moglo biti ljudskog prisustva
na Marsu hiljadama godina ranije?
Možda ćemo otkriti
istinu o našim vanzemaljskim precima
kada postanemo vanzemaljci
na Marsu.
Prevod sa engleskog na srpski: GalQuest TITLOVE OBEZBEDILI A+E NETWORKS